I Thailand...
En oversvømt grotte...
12 unge gutter og fotballtreneren deres,
fanget et sted der inne.
Med monsun sesongen nært forestående,
og stigende vann nivåer,
løper tiden snart ut.
De pumpet enorme mengder vann ut derfra.
Problemet var at det var som å sette på en kran og prøve og suge ut vannet samtidig.
Mens et eliteteam av internasjonale dykkere, undersøker kilometervis av oversvømte passasjer,
holder hele verden pusten og undrer seg om...
I Thailand, har det oppstått en en bekymringsverdig situasjon.
..."Kan guttene fortsatt være i live?"
Vi kom tilbake til ganske så fryktelige nyheter.
Men så...
- Hvor mange er dere? - De er alle i live.
13, fantastisk.
Nå må et umulig valg avgjøres. Hvordan skal de få ut de 12 barna...
Vårt eneste valg var å bruke dykkere.
...i et av de farligste dykkeromgivelsene i verden?
Selv profesjonelle grotte dykkere sa at det var den nifseste dykkingen de noen gang hadde gjort."
Man kunne ikke se fingeren foran ansiktet før man tok på masken.
Et desperat oppdrag starter.
Panikk fører normalt til øyeblikkelig død.
"Thai Grotte Redning,"
akkurat nå, på "NOVA."
OVERSATT OG SYNKET AV LEOGATE1968
Det var et mareritt som bergtok hele verden.
Et slående skue av modighet og teknisk tapperhet, stående foran livstruende farer.
Den mirakuløse redningen
av 12 unge gutter og fotballtreneren deres
fra et av de dødeligste miljøene på Jorden...
...en oversvømt grotte.
GROTTE REDNINGEN I THAILAND
Tham Luang grotten i det nordlige Thailand.
Vel, her har vi den, Tham Luang.
Det er et populært reisemål for dagsreisende og eventyrlystne lokale.
I den tørre sesongen, utforskes grottens dype ganger.
Grotten ligger inne i Doi Nang Non fjellene.
Den strekker seg utrolige 10 kilometer,
med trange kalkstein labyrinter og vidstrakte kammere.
DAG 1, LØRDAG, 23 JUNI, 2018.
12 unge fotballspillere og treneren deres
begir seg inn i grotten, på en reise for å feire en av guttenes bursdag.
Men ikke lenge etter, åpner skyene seg opp, og en sterk monsunstorm slår til.
I Mae Sai, guttenes hjemsted, har en regnfull natt senket seg.
Bekymrede foreldre begynner å ringe rundt
og får tidvis lære at guttene har dratt til grotten.
Da foreldrene reiser dit, blir de møtt av et alarmerende skue.
Sykler låst til et gjerde, sammen med forlatt fotball utstyr.
Og som verre er, vann flommer inn i grotten,
uten noe tegn til guttene.
Myndighetene er på stedet,
og, forstår at guttene kan være i dødsfare,
noen av foreldrene går inn i grotten.
Blant disse desperate som vil finne dem er Mr. Bandit Phanphalakorn,
en nær venn av en av guttenes far.
Jeg gikk et lite stykke inn, men dristet meg ikke til å gå for langt.
Men en av guttenes fedre fortsatte inn med redningsteamet.
Han gikk i en og en halv time, men begynte å få pusteproblemer, så de måtte returnere.
Klokken er nå 01:00 på natten, og guttene har vært savnet halve kvelden.
Men hvor er de?
Hva har skjedd med dem?
Fryktende det verste, må den lokale guvernøren Narongsak Osottanakorn ta en vanskelig samtale.
Fra den Lørdagskvelden og til Søndag,
så vi at vi ikke kunne gjøre mye med situasjonen.
Så vi besluttet å stanse søket, for å hvile og samle inn nytt mannskap og utstyr.
Om guttene på et vis fortsatt er i live, dypere inne i grotten,
må de tilbringe resten av natten alene.
Men mens det tunge regnet fortsetter,
kan noen egentlig slappe av mens vannet fortsetter å stige, og ikke bare ved inngangen?
Det økende regnvannet pøser ned i en dyp, underjordisk bekk nord for grotten,
og får vannet til å fosse ned den nordlige passasjen,
og har fanget guttene et sted i den underjordiske labyrinten.
For å gjøre tingene verre, strømmer vann også inn fra sør,
mens grunnvannet nedenunder er antatt å stige,
og oversvømmer grotten i mange lavtliggende områder.
Jeg var veldig bekymret. Jeg kunne ikke spise, fikk ikke sove så mye, heller.
Jeg sov to til tre timer, fordi jeg tenkte,
fordi alle tenkte på det som at det var deres egen sønn som var savnet.
DAG 2, SØNDAG, 24 JUNI.
Neste dag, står myndighetene foran et skremmende spørsmål:
Om guttene har tilbrakt en skremmende natt i en tørr del av grotten,
hvordan kan de bli nådd?
Fra inngangen, er det umulig å si hvor ille oversvømmelsen i resten av grotten er.
For å hjelpe til med søkingen, ankommer proffe grotteutforskere.
- Ser du hvor det kommer ned på den måten. - Ja, jeg ser det.
Blant dem er den første utenlandske redningsmannen,
den Britiske grotteutforskeren Vern Unsworth.
Om vi kan komme oss opp dit, så kan vi virtuelt komme til GPS punktet og ta et søk.
Etter å ha brukt mange år på og utforske Tham Luang grottesystemet,
er Vern's viten om dens kartleggelse uhyre viktig for redningsoppdraget.
Oppe på fjellet, leder han et team for å se etter alternative tilgangspunkter til grotten.
En annen grotteutforsker som ankommer er Noppadon Uppakham.
Dette er en av de mest utfordrende redninger han har forsøkt seg på, i en oversvømt grotte.
Regnet var en meget stor hindring, for om regnet økte på,
visste vi ikke hvor mye vann som ville komme inn i grotten,
noe som kunne bli farlig for de som skulle lete der inne.
Redningsmannskapet oppdager raskt at noen steder, når vannet dem opp til nakken.
Og videre innover, har det steget helt til taket.
Det er nå tydelig at om guttene skal bli funnet i live,
er kvalifiserte grottedykkere med erfaring ønsket.
Men hvor raskt kan de bli hentet inn?
Guvernøren kaller inn Thailand's tøffeste kampstyrke, Thai Marine Soldatene.
Som de Amerikanske Marine soldatene, er de en elitegruppe i marinen,
som tar på seg de farligste oppdragene.
Med dem ankommer Dr. Pak Loharachun,
en høyt trenet dykker og erfaren lege i Den Kongelige Thailandske Hæren.
Jeg hadde bekymringer for vi kjente ikke til tilstanden inne i grotten,
og det avgjørende, vi visste ikke eksakt hvor ungene var.
I det øyeblikket, var redningsaksjonen ved et kritisk punkt, mens vannet fosset inn.
Redningsmannskapet må gjette seg til hvor guttene befinner seg.
Heldigvis, finnes det noen kart over grotten, laget på 80 tallet av Franske grotteutforskere.
Ingen vet hvor nøyaktige de er,
men fra det som kan settes sammen, ser det indre ut som dette.
Grottesystemet er antatt å være cirka 1 mil langt.
En avskrekkende lengde, men en så lang grotte gir håp,
om at det er mange steder tørre nok hvor guttene kan oppholde seg,
og slippe unna det stigende vannet.
En seksjon, kalt Pattaya Beach,
ser veldig lovende ut, da dens høye beliggenhet tilsier-
-at den kan ha holdt seg tørr under flommen.
Men Pattaya Beach ligger cirka 2 kilometer fra den oversvømte grotte inngangen.
Det kan bety at man må svømme lange avstander under vann
i trange rom, og bekmørke tilstander.
Soldatene begynte øyeblikkelig å jobbe, da vi ble bedt om å se etter ungene.
Hver dag, prøvde vi å gå så langt inn i grotten som mulig.
Som en normal protokoll, legger soldatene ut en ledeline
slik at de kan finne veien ut igjen.
I null sikt, er en ledeline en livline.
Soldatene stålsetter seg for hva de eventuelt kan finne.
De presser på så langt de våger, men luftmengden deres er for begrenset.
Heldigvis, finner de ikke noen kropper.
Men det betyr at guttene må være enda dypere inn i grotten.
Imens, fortsetter vannet å stige.
Redningsmannskapet prøver å stabilisere nivåene ved å drenere så mye som mulig,
med å bruke kraftige pumper.
Men til tross for mannskapenes forsøk, synker ikke vannstanden i grotten.
Og mannskapet er bekymret for at Pattaya Beach allerede er under vann.
Men de vet at grotten fortsetter langt forbi det punktet.
Så de kan kun håpe på at guttene klarte å komme seg enda lenger inn i grotten.
Men nå, etter mer enn 72 timer, vil guttene stå ovenfor andre alvorlige problemer.
Alt av mat de muligens hadde med seg, vil mest sannsynlig være spist eller ødelagt.
Og til tross for oversvømmelsen, finnes det kanskje ikke vann som er trygt å drikke.
Mennesker kan overleve tre til fire dager uten vann, om de ikke svetter.
Men uten vann, vil kroppens organer svikte, nyrene vil slutte å virke, osv, osv.
Til slutt, så overlever vi ikke.
DAG 4, TIRSDAG, 26 JUNI
Dag fire.
Hele verden følger nå historien.
I Thailand, er det oppstått en meget bekymrende situasjon.
Hundrevis av redningsmannskaper på bakken ser desperat etter
12 unge Thai fotballspillere og treneren deres, som er savnet siden Lørdag.
Letingen er nå blitt et internasjonalt samarbeid, mens mannskap kommer fra hele verden.
Et provisorisk rednings senter er satt opp utenfor grotten.
Og oppe på fjellet, fortsetter hundrevis av frivillige søket
etter en annen rute inn i grotten-
-med fortsatt håp om å kunne nå guttene via en annen åpning.
Grotten består av kalkstein, fulle av sprekker og hull,
så vi sjekker området i håp om å finne mulige synkehull
for å kunne klatre ned og inn i grotten.
Men å finne en alternativ inngang, helst en som har forbindelse til guttene,
er som å finne en nål i en høysåte, uten garanti for at man vil finne noe.
For foreldrene og lokalsamfunnet, fortsetter prøvelsene.
Vi var stresset, og fikk ikke sove på grunn av bekymringene.
Alle begynte å bli utslitte, for vi hadde sovet så lite, og hadde ikke fått nok hvile.
Vi ventet bare på nyheter, ventet ved inngangen for å høre fra de som kom ut.
Inne i grotten, er redningsmannskapet utsatt for brutale tilstander.
Og selv så trenet de er som dykkere i militæret,
er ikke Thai soldatene trenet for grottedykking.
De lærer mens de er på vei innover, noe som gjør søket enda farligere,
og psykologisk utfordrende.
Det er på tide å kalle inn spesialistene.
På dag 5 ankommer Rick Stanton og John Volanthen,
medlemmer av det Britiske Grotte rednings Rådet og to av verdens mest erfarne rednings dykkere.
John og Rick ifører seg øyeblikkelig dykkerutstyr, og entrer grotten for å vurdere utfordringen.
Snart, blir også Erik Brown og Ivan Karadzic med dem.
Grottedykkere med dette nivået med erfaring, er sjelden kost.
Hvor mange dykkere finnes det globalt? På dette nivået, kanskje mindre enn hundre.
De har med seg spesialutstyr,
og har med store mengder komprimert luft.
Som grottedykkere, planlegger vi alltid for det verste utfallet,
slik at vi vil komme ut av grotten med minimum,
med et minimum av 1/3 del av luft igjen, i tilfelle noe skulle skje.
Letingen viser seg å være enormt komplisert.
Så den Thailandske regjeringen ber om hjelp fra det Amerikanske militæret.
Flyvåpenets Fallskjermjeger Rednings tropp svarer,
elitesoldater, trenet for å utføre redningsaksjoner i alle tenkelige miljøer.
Major Charles Hodges er lederen deres.
Da vi landet i Chiang Rai, var den 01:00 på natten, tidlig Torsdag morgen, 28 Juni,
og vi dro direkte til grottens åpning. Og vi innså,
"Dette er et annet miljø enn det vi er vant med. Vi må være smarte med hvordan vi skal takle dette"
Inne i hulen, frykter alle at guttene er i fare for å sulte ihjel,
for de er unge og slanke, og med små fettreserver.
Og de må forbrenne energi for kun å holde seg varme.
Normalt, kan vi overleve uten mat i syv til ti dager.
Da mener jeg, om kroppen er aktiv.
Men om vi ligger stille, kan vi normalt overleve uten mat i to til tre uker, kanskje også fire.
Tiden er viktig, og det vises tydelig at å pumpe ut vannet i åpningen alene,
ikke vil være nok til å senke vann nivåene.
Grunnvanns ingeniør Thanet Natisri, har en ny tilnærmelse.
Han vil lede vannet vekk fra alle synkehullene på toppen av fjellet
for at det ikke skal renne ned og inn i grotten og oversvømme den enda mer.
De ringte meg og ba meg komme og vurdere problemene de hadde,
og for å se om jeg kunne ta meg av vannet i grotten bedre.
Jeg visste med en gang at dette prosjektet ikke ville bli enkelt.
Josh Morris, en Thai-snakkende Amerikaner
som har oversatt og koordinert mellom de internasjonale dykker teamene
og de Thailandske myndighetene, er også bekymret for tilstandene inne i grotten.
De pumpet enorme mengder vann ut derfra. Men problemet var,
at det er som å slå på en tappekran og prøve og prøve å suge ut vannet på samtidig.
Man kan bare gjøre så så mye.
Thanet og Josh, slår seg sammen for å bekjempe vannmassene.
Med et stort team av frivillige og militært personell, begir de seg til fjellet.
Da er vi fremme.
På vei ut dit for å få vannet vekk fra grotten,
og hjelpe disse gutta med å få ned vannstanden.
Thanet ber teamet om å finne åpninger som muligens leder vannet inn i grotten.
Ved å bruke portable demninger, plastikk rør, og bambus,
avleder de vannet vekk fra synkehullene,
og ned fra fjellet.
Neste dag, begynner innsatsen deres å gi avkastning.
Utrolig nok, selv om det fortsatt regner tungt,
begynner vannstanden i grotten å endelig stabilisere seg...
...og begynner å falle.
Det er redningsaksjonens første virkelige gjennombrudd.
DAG 7, FREDAG, 29 JUNI
Dag syv: Det er en uke siden guttene ble meldt savnet.
Om de på et mirakuløst vis fortsatt er i live,
er de fanget på et mørkt og vått sted, uten mat og rent vann.
Ingen på utsiden kan helt fatte hva guttene må føle,
og redningsmannskapene er bekymret for deres mentale helse.
Det gjør også, ledende traume ekspert, Dr. Jennifer Wild ved Oxford Universitet.
Hun overvåker redningsaksjonen nøye,
og er klar til å kaste lys over hvordan guttene må ha det.
De vil hatt tanker om de skulle bli værende eller ikke,
om de vil overleve, om de kommer ut og får se familiene sine igjen, om de vil dø.
Og jeg tror det ville vært en skremmende tid for dem.
Dr. Wild tror guttenes unge alder kanskje kan være en fordel,
og beskytter dem fra å få panikk.
Når vi er yngre, har vi en tendens til å ha en mer konkret tankegang, som er beskyttende.
Så når vi står foran et problem, fokuserer vi mye på det med, her og nå.
Ved grotten, får man enda et glimt av gode nyheter.
Med å pumpe ut vann og avlede det fra synkehullene,
har redningsmannskapet greid å delvis drenere de første 800 meterne av grotten,
slik at åpnings delen, er mer eller mindre gangbar.
Redningsinnsatsen intensiveres.
Hundrevis av oksygentanker og utstyr fraktes over 1,5 kilometer inn,
til en mellomstasjon de kaller, kammer nummer 3.
Dykkere forbereder seg på det som kanskje kan bli deres siste etappe.
De har vært der inne i nesten ni dager, og uten mat,
potensielt uten vann, så vi kjente ikke til situasjonen deres,
så jeg var ikke sikker på hvilken tilstand vi ville finne dem i.
Etter ti dager, og med tusenvis av mennesker involvert i letingen,
vet vi fortsatt ikke om guttene og treneren deres er i live.
Atter en gang, begir dykkerne seg ned i mørket.
På utsiden, så det ut som en maurtue.
Det var folk overalt, bevegelse overalt, og alt så kaotisk ut.
Det var soldater, det var sivile, leger, dykkere, ingeniører,
slanger, massevis av utstyr, og mye media der ute.
Men når vi ble introdusert til de ulike teamene, begynte vi og se at-
-dette ikke var kaotisk. Det var faktisk en plan bak det hele.
Rett etter ankomsten, oppdager Ivan og Erik hvor brutale tilstandene er i grotten.
For meg, er ikke dette den slags tilstander man liker å dykke i.
Om det ikke var et endelig mål, i en satt situasjon, ville du definitivt ha sagt, "Jeg går ikke inn dit"
Man kunne ikke se fingeren foran ansiktet før man tok på masken.
Man kunne ikke se steiner før man slo hodet i dem.
Det var seksjoner hvor man måtte legge seg på siden for å kunne skvise seg gjennom.
Man inhalerte og skviset seg gjennom noen av de... noen av de smalere passasjene.
Dykkingen blir ledet av to Britiske dykkere, Rick Stanton og John Volanthen.
Etter flere timer med svømming gjennom de aller farligste delene av grotten,
med null siktbarhet, når de endelig frem til Pattaya Beach,
punktet der håpet var stort om å finne guttene.
Men da de brøt overflaten, og de rettet lyktene sine inn i det klamme mørket,
sank hjertene deres.
Det er ingen her,
og nå har de bare nok luft til et lite stykke til.
Det virker håpløst, men de er fast bestemte for og finne tegn til guttene,
de kjører tankene så tørre som de drister.
Til slutt, finner de en luftlomme og bryter overflaten en siste gang.
Og når de lyser opp i mørket denne gangen,
gjør de endelig oppdagelsen, alle hadde håpet på.
- Hvor mange er dere? - De er alle i live! 13?
- Ja, 13. - Fantastisk!
Dykkerne er nesten 300 meter forbi Pattaya Beach.
Det er her de 12 utslitte, redde guttene og treneren deres har søk tilflukt.
Guttene kommer ned skråningen for å møte de to dykkerne.
Vi kommer, alt vil gå bra. Mange mennesker er på vei.
13 mennesker, alle funnet i live etter ti dager med intens og desperat leting.
Da dykkerne kommer ut med gode nyheter, er guttenes familier jublende glade.
Ungene deres er funnet i live.
Da vi hørte at dykkerne hadde funnet guttene, og at de var trygge, akkurat da, ble vi veldig glade.
Vi klemte hverandre, vi falt på hverandre, klemmende.
Den gode nyheten sprer seg over kloden.
Enorm lettelse i Thailand, når redningsteamet fant de unge fotballspillerne...
-se på det... i live i en grotte.
Alle tanker om at dykkerne ville stå ovenfor en "uthenting av døde" isteden for en redning
er en takknemlig lettelse.
Men det å finne guttene var enkelt, i forhold til den utfordringen de nå stod foran:
iverksette en redning.
Ungene er funnet, så man hadde dette uvirkelige øyeblikket av glede, men så, du vet,
man roes ned litt, men så slår virkeligheten til om hva som vil skje nå, og i det neste er man liksom...
.."Ok, de fant dem, men hva skal vi gjøre nå?"
Oppdraget med å få dem ut, er vanskeligere enn å finne dem.
Og få dem ut er ikke så enkelt.
Så snart guttene var funnet, skal Dr. Pak i den Kongelige Thailandske Hæren, en dreven dykker,
ta den farlige turen til ungenes posisjon.
Han må øyeblikkelig få vurdert helsen deres.
Først, følte jeg glede.
Så tenkte jeg, "Hva skal jeg gjøre nå, for å ta meg av deres fysiske og psykiske helse,
slik at de er klare for oss til å bli fraktet ut av grotten?"
Jeg følte stor lettelse, over at alle ungene kunne kommunisere, bevege seg og reise seg opp.
Jeg vurderte dem, og konkluderte med at det ikke var helsemessige komplikasjoner,
ingen infeksjoner, ingen symptomer som bekymret meg, det ga meg en god følelse.
Ti dager inn i deres ildprøve, er guttene og treneren deres utsultet.
Dr. Pak gir dem med mye etterlengtet næring, skreddersydd for deres kalori tap.
Han legger også merke til at guttenes føtter og hender,
fortsatt bærer tegn på deres hastige flukt fra det stigende vannet.
Da guttene prøvde å flykte fra flommen, gikk de barfot, og de hadde noen kutt på føttene.
Alt jeg hadde med meg var et desinfeksjonsmiddel.
Måten vi behandlet sårene på, var ikke medisinsk riktig,
for vi hadde begrenset med utstyr, så vi gjorde det vi kunne.
Såvel som å ta seg av guttenes akutte behov, avslører Dr. Pak at han vil bli hos dem.
Før guttene ble funnet, hadde treneren deres, en tidligere Buddhistisk munk,
funnet en nyttig måte for å hjelpe dem med å overkomme frykten sin.
Han lærte dem å meditere.
Meditasjon er virkelig nyttig, for det handler alt om å
distansere seg fra tanker, og forstå at de bare er tanker, og, øh... senke pusten.
Og fra det synspunktet var det virkelig hjelpsomt.
Kort etter at foreldrene får vite at ungene lever, utfører foreldrene en spesiell gest.
De velger å fokusere på takknemligheten de føler for treneren,
for å passe på ungene deres gjennom denne utenkelige situasjonen.
De skriver brev som dykkerne skal levere til treneren Ake,
en rørende og generøs støttende handling.
Jeg tror at her i Vesten ville det vært normalt for foreldrene å uttrykke sinne,
men foreldrene svarte på en så grasiøs måte,
de skrev brev til treneren, det ville hjelpe ham med å ikke ha skyldfølelse.
På landjorda,
øker presset på myndighetene for og få dem til å avsløre redningsplanen.
Vil de la guttene bli i grotten for det som kan bli flere måneder,
til monsunregnet stopper og vannet trekker seg tilbake?
Tidligere i aksjonen, forutsatt at guttene ikke er istand til vente i grotten,
prøver redningsmenn å få dem ut tidligere ved å fly en borerigg opp på fjellet,
for å åpne en sjakt ovenfor og ned til guttene. Det er et skudd i blinde,
men om det virker, kan det korte ned på guttenes opphold.
Men det er et problem. Og lage en rømningsvei vil ta minst en måned.
Så om boringen lykkes,
er det usannsynlig at de er raske nok til å redde guttene fra å drukne,
om grotten skulle oversvømmes mer,
da gjenstår bare et valg: en høyst risikabel redning utført av dykkere.
For U.S. Sersjant Ken O'Brien, fra flyvåpenet
er ideen om å svømme guttene til sikkerhet, fylt med mange farer.
Først tenkte vi at det var en god ide, men da innså vi at ingen av dem har erfaring med dykking.
Jeg mener, det.. det var jo soleklart, de er unger, og...
...dette er den farligste dykkingen i verden. Og selv de profesjonelle grottedykkerne,
sa at dette var noe av den mest skremmende dykkingen de noen gang hadde gjort.
Og nå er det et nytt problem.
Oksygen er livsviktig både for redningsmannskapet og guttene.
På havnivå, er det 21 prosent konsentrert oksygen i atmosfæren.
Men det lange oppholdet til guttene,
kombinert med ankomsten av redningsmannskapet, bruker opp tilgjengelig oksygen i grotten.
raskere enn frisk luft kan sive inn fra utsiden.
Oksygen nivåer i grotter kan potensielt endre seg om det blir blokkert fra utsiden.
Jo mer oksygen du puster inn, jo mer CO2 puster du ut,
så tydeligvis, er man med på og skape problemet.
Oksygen nivåene nærmer seg faresonen.
Oksygen nivåene, ble testet av de Engelske dykkerne, som svømte hele veien inn til guttene.
Vi har spesialutstyr som lar oss måle hvor mye oksygen det er i luften.
Så målingen på 15% så det er bra, man kan overleve med det,
men vi visste at det ikke ville holde seg på 15 Hver dag vil det synke litt,
og når det kommer ned på cirka 12%, 10%, da kan man ikke overleve lenger.
I vårt kammer, kammer 3, var pustingen litt raskere.
For mengden arbeid man gjorde, ble man litt mer sliten enn vanlig.
Man frykter at lavere oksygen nivåer, kan få guttene til å føle seg syke.
Og uten tilgang på frisk luft, vil problemet bare bli verre og verre.
Mangel på oksygen er også et problem for dykkerne.
Løsningen er å konstant frakte hundrevis av oksygentanker inn i grotten,
en tidkrevende og utmattende jobb.
Og det viser seg...
... å være en dødelig en også.
Klokka 01:00 på Fredag, dag 14 av redningsaksjonen,
er frivillig rednings dykker, Korporal Saman Gunan,
på vei ut etter et nattlig oppdrag med å levere oksygen tanker.
Saman er en erfaren dykker og tidligere Thailandsk Marinesoldat.
Ingen vet eksakt hva som skjedde, men tragisk nok,
mens han svømmer tilbake til hovedbasen, blir Saman bevisstløs og slutter å puste.
Hans dykker partner svømmer hans slappe kropp ut.
Men innen Saman blir dratt ut av vannet, er det for sent. Han er død.
Mannskapet er rystet.
Den oversvømte grotten har krevd sitt første offer.
Vi kom tilbake til ganske grusomme nyheter den dagen.
Moralen... fikk seg et kraftig slag.
Det siste du vil skal skje i en redningsaksjon, er at noe sånt skal skje.
Når man mister et medlem av teamet, uansett situasjon,
så blir man trist.
Men på toppen av det Saman var ikke hvilken som helst dykker, han var en tidligere-
-Thai Marinesoldat, så han hadde evner som var meget høye,
og da begynner man å tenke litt, at om en person som... som Saman,
kan... kan få trøbbel og miste livet der inne, så kanskje kan det samme skje igjen.
Alle var opprørte.
Men det fikk mange av soldatene, til å bli mer besluttsomme med å samles og hjelpe til.
Det var ganske sjokkerende, som, "Hei, jeg snakket akkurat med den fyren,
"dere skjønner, for en helt som kommer fra sin pensjonisttilværelse
"og setter seg selv i fare.
Mye respekt for ham."
Men det gjorde ting mer virkelige med å være inne i den grotten.
Saman's død er en kraftig påminnelse om farene som fortsatt ligger foran dem.
Forståelig nok, er mange av redningsmannskapet mer bekymret nå for å svømme guttene ut.
Jeg tenkte på ungenes sikkerhet med en gang, for alle dykkere vet at det er risikabelt.
Ærlig talt, jeg var bekymret for om ungene ville være trygge om vi gjorde det på denne måten.
Guttenes svakhet, ungdom, og mangel på erfaring, tilsier at de muligens ikke kommer ut i live.
Myndighetene vurderer fortsatt en plan som vil drøye med å få guttene ut,
til monsunregnet har stoppet.
Men det kan bety opptil 4 måneders utsettelse, som også kan vise seg å være dødelig.
På samme tid, var en ny storm ventet på Tirsdag eller Onsdag.
Om vi ikke gjorde noe, og vannet fylte grotten igjen,
ville de muligens ikke ha et tørt sted å være på.
Hvem ville ta ansvaret for noe sånt?
For å hjelpe til med å forutse det sannsynlige regnfallet, får Thai Militæret og guvernøren-
-høy-oppløselige værmeldinger fra Weather Decision Technologies i Norman, Oklahoma.
Meteorologer her advarer om at monsunvindene, vil gi spredt regn over det nordlige Thailand,
og at det vil øke i mengde.
Den første undersøkelsen av værmeldingene fremover,
viste at trusselen for tungt regn ville øke
uke etter uke mens vi beveget oss lenger inn i sommer monsunen.
Så virkeligheten var at mer regn var på vei,
og trusselen ville bli betraktelig verre, jo lenger de ventet.
Disse skremmende varslene om økende regn, tipper vekten og tvinger hendene til myndighetene.
De avgjør at å vente, vil bare øke risikoen.
Oddsen for at ungene og treneren ville leve en uke til, ikke minst en måned, var svært lave.
15 dager etter at guttene gikk inn i grotten,
signerer Innenriksministeren en risikabel rednings plan.
Og morgenen etter gir Guvernør Osottanakornen en uttalelse til pressen.
Det er ingen bedre dag enn i dag. Vi er klare.
Dette er D-Dagen.
Verden, og guttenes foreldre, holder pusten.
De Thailandske myndighetene har bestemt at 13 mennesker-
-som aldri har brukt dykkerutstyr før må forsøke seg på et farlig grottedykk,
som allerede har slått en høyst erfaren dykker.
Det var ikke andre valg.
Ikke noen, jeg tror ærlig talt at når man går gjennom alle mulighetene,
så når den slags ble lagt på bordet, så sorterer man dem ut, til det kun er et valg igjen.
Vi visste at det eneste valget vi hadde, selv om det ikke var et bra valg,
var å bruke valget om å dykke.
Folkene bak planen, både dykkere, leger og ingeniører, de visste hva de snakket om.
Det er ikke bare noe de kom på etter 5 minutter. De hadde brukt utallige timer på det,
og brukt sin erfaring for å forsikre seg om at vårt oppdrag og vår planlegging,
var å gjøre det så trygt som mulig for ungene.
"Vi skal få ungene ut, men det vil ikke bli enkelt."
Hvordan kan dykkerne beskytte disse uerfarne guttene fra alle farene de står ovenfor?
Dykkere fra det Britiske Grotte Rednings rådet, som vil være helt i front av redningsaksjonen,
øver på oppdraget i et nærliggende svømmebasseng, med noen lokale barn.
Ikke noe likt dette har vært forsøkt tidligere.
Så hvorfor har jobben falt på disse mennene?
Det Britiske Grotte Rednings rådet, som hadde dykkerne og som også hadde koordinatorene,
uten disse gutta, ville dette aldri ha skjedd, og de gutta er de beste i verden.
Til slutt, legger de en enkel plan:
Svøm hver gutt ut av grotten, sammen med en dykker.
En av de største utfordringene vil være å forhindre hvert barn, fra å overgi seg til dødelig frykt-
mens de forserer lange strekker med mørkt vann.
En av tingene redningsgruppen var redd for, var panikk.
I hvilket som helst tunnellignende miljø, som i en grotte, vil panikk føre til øyeblikkelig død.
Han vil bruke oksygenet sitt raskere, han vil kanskje fjerne utstyr han ikke bør fjerne.
Og vi kan ikke få den panikkslagne dykkeren til overflaten.
Først, må de redusere frykten for å drukne, og garantere en pålitelig luftforsyning.
Det var bestemt at vi måtte få tak i ansiktsmasker.
Når vi har ansiktsmasker, kan ungene puste både med munnen og nesen.
Ungene brukte ansiktsmasker, og de lå slik at de lå med ansiktet ned
Det ga den Engelske dykkeren som hentet ungen, muligheten til å beskytte ungen mer.
Når en hindring dukket opp, som en stein eller noe sånt,
ville dykkeren treffe steinen isteden for ungen.
Men ikke det engang, kan være nok til å beskytte guttene og holde dem rolige.
Så de bestemte seg for å legge til mer sikkerhet.
Hver gutt vil bli bedøvet for det meste av sin skremmende reise.
Inne i grotten, treffes Dr. Pak og Dr. Richard Harris,
en Australsk anestesilege og grottedykker.
Hans oppgave vil være å gi riktig dose, nok til å få gutten til å slappe av-
-men ikke så mye at pusten blir påvirket.
Endelig, alt er klart.
Tidlig om morgenen, Søndag, 8 Juli.
Det første store redningsforsøket er klart til å begynne.
Det er nå fem oversvømte områder i grotten, med grunne kanaler og tørre områder i mellom.
Dusinvis av lufttanker er satt ut langs ruten.
Soldater hjelper til med å bygge et redningssystem med tau i de viktigste kamrene.
Og 13 ambulanser, en for hver av guttene og en for treneren deres, venter utenfor.
Alle, spesielt guttenes nervøse foreldre,
håper desperat på at det er overlevende som vil ha behov for dem.
Man vet ikke hva som kan skje, for dette har aldri blitt gjort før.
Man kan ha en god plan, men...
noe så innviklet som dette med så mange bevegelige deler, det, det vil aldri gå som planlagt.
Nå er det opp til Dr. Pak og forberede guttene.
Jeg forklarte hver eneste detalj slik at de skulle forstå,
og det var også en bra måte og få vurdert deres mentale tilstand, enten de var klare eller ikke.
Alle syntes det var greit, alle var klare til å forlate grotten, uansett måte.
De Thailandske myndighetene har ikke gitt noen kommentar,
men det er antatt at guttene har fått en mild cocktail med beroligende, Valium og Ketamin,
for å roe dem ned og skape en tilstand kalt "drømmetilstand,"
som betyr at guttene vil puste selv
men vil ikke være våken nok til få panikk, eller gjøre noe farlig.
Redningen starter ved guttenes hylle, som kalles kammer 9.
Langs ruten, er ulike redningsteam utplassert, tydelig nervøse for denne store hendelsen.
Dykkerne fra Det Britiske Grotte Rednings rådet
skifter på å svømme guttene gjennom de oversvømte områdene.
De dykker alene, med 30 minutters mellomrom,
i etapper så lange som 15 minutter, eller nesten 360 meter,-
-og gjennom områder så trange som 60 centimeter.
Når de Britiske dykkerne når en tørr seksjon, tar andre dykkere over,
og får guttene ut av vannet, og bærer de til neste dykkerstasjon.
I det oversvømte dypet i grotten, er Euro dykkerne, Ivan og Erik, ansvarlige for kammer 6.
Euro teamets rolle på det punktet var å gå inn i,-
området kalt kammer 6, som er cirka halvveis inn i grotten.
Når den Britiske dykkeren og ungen kom til vår posisjon,
assisterte vi dem... med å bytte tankene dere
og å forsikre oss om at ungen fortsatt hadde det bra.
En av tingene vi måtte gjøre, ungene hadde noe kalt en ansiktsmaske,
vi måtte forsikre oss om at masken ikke hadde noen lekkasjer.
Selvfølgelig, om noe slags vann kom inn i ungens maske, kunne det ha endt i drukning
Men før Ivan kommer seg til posten sin, får han problemer.
Kanskje 1 minutt inn i dykket, kanskje mindre,
huker hjelmen min seg fast i taket over meg, og den litt for korte reima kveler meg.
Og jeg vet at å slippe taket i tauet, ikke-
-er en god ide, for jeg vil miste retningen fullstendig,
men jeg vet også at å ikke puste er en meget dårlig ide.
Og jeg velger å slippe tauet, slik at jeg kan løsne reima.
Jeg får av meg hjelmen, får den løs fra hindringen i taket,
og kommer meg til posisjonen hvor jeg tror tauet er, og jeg finner det ikke.
Jeg finner tauet igjen etter 45 sekunder, 1 minutt eller noe sånt, det føltes mye lengre.
Ivan slipper med nød og neppe unna.
Nå må han og Erik vente i kammeret deres, på at den første dykkeren, og gutten til å dukke opp.
Man sitter på det mørkeste stedet i verden.
Og når man er der i lengre perioder, begynner hjernen å spille deg et puss.
Et par ganger rykket Ivan og jeg til, og tenkte, vi trodde vi så lys der nede,
vi ropte ut men fikk ikke noe svar tilbake.
Nå ser jeg lyset fra dykkeren og ser omrisset av U.K. dykkeren, og jeg ser at han-
-holder noe, han drar noe gjennom vannet.
Når jeg er cirka fem, seks, syv meter unna,
kan jeg se at det kommer bobler til overflaten fra det han bærer på i vannet,
som viste at ungen fortsatt pustet,
og det var sannsynligvis min beste opplevelse, under hele denne aksjonen.
Når dykkerne og guttene er gjennom de oversvømte områdene i grotten,
blir de møtt i kammer 3, av Amerikanske soldater.
Det som skremte meg var at jeg hadde ingen anelse tilstanden til guttene eller treneren.
Muligheten var jo der for at en av dem ville komme ut, og være død.
Jeg snudde ungen slik at det lå med ansiktet opp mot meg,
og jeg ville lytte for å forsikre meg om at pustingen ikke var anstrengt.
Det er fortsatt nesten 800 meter fra kammer 3, til inngangen av grotten, hvor ambulansene venter.
I en seksjon, brukte mannskapet en taubane line, for å trekke guttene ut i en Skedco,
en spesiell båre, opp en bratt skråning.
Da de festet ungen til Skedcoen, og vi begynte å trekke ham over med sikkerhetslinen,
var det steder hvor noen steiner var i veien,
der hadde vi en fyr som hjalp til med å trekke ham over.
Veldig forsiktig, for det var veldig glatt, og mørkt, alle hadde bare hodelyktene sine.
Jeg følte at hele greia var som "Mission: Impossible."
Skedco båren ble sendt opp til marinesoldatene,
som hadde en hær der inne og dannet en menneskelig lenke som sendte båren hele veien ned.
Guttene blir hastet avgårde en og en til sykehuset, med ambulanse eller helikopter.
Foreldrene får vite om det,
men vet ikke hvilke barn om er reddet, eller hvem som er igjen i grotten
Her gang et barn ble hentet ut, så håpet vi jo at det var vårt barn.
Hele tiden mens de kom ut, så håpte vi.
På slutten av dag 18, Tirsdag, 10 Juli,
er alle de 12 guttene og treneren deres ute, og alle er ved god helse.
Mot alle odds, den 18 dagers prøvelsen som fikk folk i hele verden til å frykte det verste,
har endt opp som et mirakel, takket være dristig redningsaksjon.
Alle de 12 guttene... hvert eneste barn fra det fotball laget, er reddet.
Det er en enestående triumf.
Men mens verden feirer, inne i grotten er det fortsatt dusinvis av redningsmannskaper.
Og nesten 2400 meter inne i fjellet,
må Dr. Pak og tre soldater fortsatt komme seg ut fra der guttene var.
De begynner på reisen sin, og ikke et øyeblikk for tidlig.
Viktige pumper som avleder vann, gir opp, og vannet begynner å stige.
Jeg tenkte det skulle bli lett å komme ut, for de pumpet jo vannet vekk.
Men syv av ni pumper sluttet å fungere, så mye vann flommet inn.
Etter å ha bestemt å legge igjen utstyr, kommer mannskapet seg ut, akkurat i tide.
Man kommer seg endelig ut av grotten og og det er da man endelig kan slippe gleden løs.
Jeg mener, man var helt utslitt, men det var spennende, folk klappet, high Fives, blitsing.
De kjøpte litt KFC (Fritert Kylling) til oss.
Jeg tror det var en flaske Jack Daniels som ble sendt rundt og alle feiret med en liten slurk.
Jeg mener, det var mange klemmer å få.
De tusenvis av frivillige fra Thailand og fra hele verden,
gjennomførte en redning mot alle odds...
...et under av modighet og menneskelig anstrengelse.
På et personlig nivå, Så har jeg fire unger.
Og å få se disse 12 ungene og treneren deres bli reddet, var utrolig tilfredsstillende.
Jeg var stolt over å være en del av det, en av 10000 mennesker som gjorde oppdraget vellykket.
Det gjør meg glad over å se at det skjer slike store øyeblikk i verden.
Og være en del av å... endre det umulige til det mulige, det kjennes... kjennes fantastisk ut.
En flott følelse.
Å vite at man kunne få se et dødt barn komme ut fra grotten var virkelig en utfordring.
Og, øh... ja, det å se 13 gutter komme ut, jøss,
og de fire soldatene, det var, det var ganske så utrolig.
Denne utrolige historien om menneskelig utholdenhet, grep tak i verdens oppmerksomhet.
Vi kommer. Mange mennesker kommer.
Det var en vitnesbyrd om besluttsomheten til det Thailandske folk,
og viste oss alle hva som kan bli oppnådd ved å kombinere offer, modighet, og lagarbeid,-
-med oppfinnsomhet og teknologi. Men mye mer enn det,
den utrolige grotte redningen i Thailand ga 12 gutter og treneren deres en fremtid...
...som mange trodde var tapt.
OVERSATT OG SYNKET AV LEOGATE1968